חמדת ימים, הלכות ראש השנה, פרק ז דף מג.
![]( https://chakima.org.il/wp-content/uploads/2019/06/מנחם-התרועה-שאבדה.jpg)
תוקע מיומן בשופר מאבד את היכולת להפיק את צליל ה"תרועה" לאחר שהמיר את דתו. הרב אברהם היכיני מגלה לו מדוע קרה הדבר.
מ
עשה באדם שבמשך שנים רבות שימש כתוקע בשופר בבית הכנסת בראש השנה באחת מערי טורקיה. ברבות הימים, לצערה של הקהילה, המיר האיש את דתו והצטרף לתזמורת המלכותית.
באחד הימים התרברב התוקע בפני חבריו לתזמורת כי הוא מיטיב לנגן בקרן של איל, והללו הפצירו בו לנגן בפניהם.
הביא האיש שופר והחל לתקוע בקול גדול: "תקיעה" ו"שברים", אך בהגיעו אל ה"תרועה" כשל ולא הצליח להוציא קול מן השופר.
שוב ושוב ניסה התוקע להריע "תרועה" בשופרו, ולמרות ניסיונו הרב כתוקע בבית הכנסת – לא הצליח.
כאשר שב לביתו ניסה שוב להפיק את צלילי ה"תרועה", אך כל ניסיונותיו כשלו. נמס ליבו של התוקע בקרבו, ואמר לעצמו: לא אשקוט ולא אנוח עד כי אדע מדוע איני מצליח להריע "תרועה".
ניגש התוקע אל הרב אברהם היכיני, וביקש לדעת מה זה ועל מה זה.
הקשיב הרב לדבריו, ובסוף הדברים ציטט פסוק מתהלים: "אַשְׁרֵי הָעָם יוֹדְעֵי תְרוּעָה …" (פט טז).
הסביר הרב שהפסוק משבח דווקא את "העם יודעי תרועה" ולא את יודעי תקיעה או שברים. "סגולת התרועה," הסביר, "ניתנה לעם ישראל בלבד. ה"תרועה" מעוררת רחמים יותר מכל הצלילים האחרים, ה"תקיעה" מסמלת את אברהם אבינו, שהיה אביו של יצחק, אך גם של ישמעאל; ה"שברים" מסמלים את יצחק, שהוא אבי יעקב, אך גם אביו של עשו. לעומת זאת ה"תרועה" היא מידתו של יעקב, שכל בניו הם חלק מעם ישראל."
פנה אליו הרב ושאלו: "עתה תוכל להבין מדוע לאחר שהחלפת את עמך בעם אחר הצלחת לתקוע את ה'תקיעה' וה'שברים', אך כשלת ב'תרועה'?"
לשמע הדברים השפיל התוקע את ראשו ודמעות עלו בעיניו.
תקיעת השופר היא המצווה העיקרית של ראש השנה. למשימה חשובה זו נדרשת מיומנות טכנית גבוהה, אך מקובל לבחור לביצועה אדם שהוא גם בעל מעלות אישיות ודתיות.
הסיפור מתבסס על ההנחה שתקיעת השופר אינה רק פעולה טכנית כפריטה על כלי נגינה, אלא פעולה התלויה במצבו הרוחני של האדם.
התוקע שהמיר את דתו מבקש להדגים לחבריו לתזמורת המלכותית את יכולותיו המוזיקליות, והוא מצליח לבצע בפניהם שניים מתוך שלושת הצלילים המופקים מתקיעה בשופר בראש השנה: "תקיעה" – צליל ארוך אחיד, ו"שברים" – שלושה צלילים קצרים יותר. את ה"תרועה" – רצף מהיר של צלילים קצרצרים, הוא אינו מצליח לנגן ("להריע"). ברוב תסכולו פונה התוקע אל הרב היכיני, המלמד אותו שמאחורי התקיעה בשופר עומד עולם רוחני משמעותי ועמוק.
באמצעות דרשה על הפסוק "אשרי העם יודעי תרועה" מבחין הרב בין ההיבט האוניברסלי – המשותף לכל בני האדם – ובין ההיבט הפרטיקולרי, הייחודי לעם היהודי.
שניים מתוך שלושת הצלילים: ה"תקיעה" וה"שברים" אינם ייחודיים לעם ישראל אלא משותפים לכל בני האנוש; הם מסמלים את הקשר של האל עם האדם באשר הוא אדם.
הצליל השלישי, ה"תרועה", מבטא את הקשר הייחודי של האל עִם עַם ישראל.
מדברי הרב היכיני עולה שהקשר הייחודי של האל עם עמו עומד על בסיס מכנה משותף דתי בין באי העולם. הפן היהודי הפרטיקולרי (ייחודי) אינו מחליף את הפן האוניברסלי (העולמי) אלא ניצב לצידו, ורק בשילוב שניהם יחד מתקבלת התקיעה השלמה.וכך, הקהילה המצומצמת שומרת על ייחודה, ובו בזמן היא חלק מקהילה רחבה יותר.
![]( https://chakima.org.il/wp-content/uploads/2019/11/Raz_Jamim-Noraim-aspect-ratio-10x6.jpg)
![]( https://chakima.org.il/wp-content/uploads/2019/11/Raz_Cheshvan-aspect-ratio-10x6-1.jpg)
![]( https://chakima.org.il/wp-content/uploads/2019/08/Raz-Jeladim-ze-simcha-aspect-ratio-308x224.jpg)